Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Caramello, kde je maršál?
Šel se rozloučit s tou porodní bábou.
Jako by mu nestačilo, že ta poslední měla manžela a dítě.
Teď dokonce i tahle nestoudná, proradná…
- Zapomeň na to. Dej mi tu tašku. - Díky.
Muset se stěhovat v mém věku…
Možná si konečně najdeš manžela.
Kdybych chtěla, mohla jsem mít chlapů hromadu.
- Ty odcházíš? - Je to tak.
Kdy tě zase uvidím?
Až dá Bůh. Modli se k Panně Marii, aby to bylo brzo.
Svatý Rochu, cestuj s námi.
Braň nás, dohlížej na nás a ochraňuj nás.
Chraň nás před nebezpečím, neštěstím a pohromami.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
- Dovolte, otče. - A co maršál?
Šel se rozloučit s tou proradnou porodní bábou.
Hrozná ženská! Úplně ho zničila!
Uklidněte se. To se o tom pořád chceš hádat?
To jsi ještě nezpůsobila dost pozdvižení?
Já bych tu mrchu zabila. Úplně mého ubohého maršála zničila!
- Má pravdu! Zničila ho! - Ticho! Dost!
Ne, otče. Už toho mám plné zuby.
Kdyby nebylo té kokety, můj maršál by neodešel do důchodu.
Tamhle je.
- Prosím vás, nejsem žádný politik. - Vůbec ho v civilu nepoznávám.
- Vypadá jako pitomec. Jako ty. - Díky! Díky za všechno.
- Jdete do důchodu? - Odcházím na dobu neurčitou.
Karabiniér nikdy neodchází do důchodu,
ale po 30 letech služby už mám nárok na odpočinek.
- Můj drahý otče Emidio! - S dovolením.
Jen běž, Caramello.
Byl jste mi víc než jen přítelem, nikdy na vás nezapomenu.
Jste moc laskavý.
- Ale dejte si pozor. - Na co?
Aby to v Sorrentu nedopadlo jako předtím. Už žádné romantické eskapády, tečka.
Já? Možná tak za mých mladých let.
Jistě… „za vašich mladých let“? Spíš rok co rok.
- Šťastnou cestu. - Děkuju.
Děkuju vám za všechno.
Rozloučím se s vámi několika skromnými verši.
Jen do toho.
Sbohem, moje krásná Saglieno.
Mám v srdci mnoho krásných vzpomínek.
Drahé hory, teď mířím k moři zas.
Nikdy nezapomenu ani na jediného z vás.
Bravo!
Bravo. Jste úplný básník.
Co by to bylo za život bez trochy poezie?
Ať na vás dohlíží Panna Marie, teď a napořád.
Děkuju a sbohem. Mějte se.
- S pánem Bohem! - Děkuju. Sbohem.
Děkuju.
- Kolik to stojí? - Sto lir.
Ilustrované noviny!
Když se budeš toužebně dívat
na každého karabiniéra, rozstonáš se z toho.
Byla to moje rodina, celý můj život.
- Tak si vybuduj nový. - V mém věku?
Trochu odvahy, jsi ještě mladý.
Jak říkají tam u vás: „Odvaha, ale ovčí srdce.“
Sedneme si, Caramello.
Jsem sobec, Caramello. Neměl jsem tě brát s sebou.
- Ticho. Na to vůbec nemysli. - Lístky, prosím.
MINISTERSTVO VÁLKY LÍSTEK DO NEAPOLE PŘES FORMII
Už ho není.
No tak, maršále.
Udělej pro mě něco a přestaň mi tak říkat.
Dobře, přestanu. Ale vzchop se, ano?
Mysli na to, že se vracíš domů,
Sorrento ti našlo dobré místo
a ty teď budeš náčelníkem městské policie.
Už jsem tě prosil, abys tomu neříkala „městská policie“.
- Je to metropolitní policie. - Metropolní!
Metropolitní.
Není to to samé?
Městskou policii bych nikdy nevedl. Metropolitní ano.
Metropolní.
- Metropo… - Metropo…
- …litní! - …litní!
Jsi pěkně otravnej.
Soustřeď se na něco jiného. Hele na to krásné moře.
Jo, krása.
Podívej se na Vesuv. Dřív plával jako karabiniér.
I on už ale odešel do důchodu.
Drž hlavu vzhůru. Podívej, v jakém ráji jsem se narodil.
Citrony na jedné straně, pomeranče na druhé!
- Citron! - Teď ne.
Soustřeď se na něco jiného. No tak. Podívej.
- Tamhle je Capri. - Kdo?
Ostrov snů, země lásky.
Panenko skákavá.
Excuse me, sir.
- To je Ischia? - Ne. To je Procida.
- Ischia je hned za ní. - Díky.
- Není zač. Jedete do Sorrenta? - Ja. Sorrento.
Německy? Deutsch?
- Ne, švédsky. - Ale, švédsky? Tak to jsme rodina.
To nechápu.
Mon papa měl přezdívku „pan Gennarin zvaný Švéd“.
- Váš otec byl Švéd? - Přezdívka! Mon papa byl legrační pán.
Měl rád krásné švédské turistky, co navštěvovaly Sorrento. Chápete?
- Moc ne. - Tím lépe.
Jsme tu.
- Tak tedy na shledanou. - Sir Antonio Carotenuto. Au revoir.
Au revoir.
- Au revoir, madame. - Oui, camembert.
- Ještě jednou au revoir. - Bye.
Vstávej, Caramello. Vzal jsem tě do ráje!
Kdo ví, co tu budeš vyvádět.
Vítejte v Sorrentu!
- No tak, Caramello. Pojď. - Ano, už jdu. Nespěchej tolik.
- Vítejte, pane. - Děkuju. Rád vás vidím.
- Vy jste mě poznal? - Samozřejmě.
- Nashlevoir. - Bye.
- Vy jste mě poznal? - Jsme ze stejného města.
- Podejte mi ta zavazadla. - Dobře.
Tonino!
Madam, tu kytaru.
- Matteo! - Tonino!
Drahý bratře!
- Vypadáš skvěle. - Ty taky.
- Zestárl jsem. - Vůbec ne! Carotenutové nestárnou.
Navždy budeš věčný mladík.
- Cicillo, jeho zavazadla! - Hned, otče Matteo.
- Cicillo! - Caramello, tohle je otec Matteo.
Můj bratr. Je pro mě skoro jako otec.
- Vážně? - Matteo, to je Caramella.
- Zdravím. - Je pro mě jako matka.
- Nejde ani popsat, jak moc… - Ale to nestojí za řeč.
Je to fešák! Vypadá jako otec Bosco.
Cicillo, vezmi mu zavazadla.
- Je trochu nevrlá. - Co tím myslíš?
- Nedokázal jsem ji tam ale nechat. - Nech toho, nebo se vrátím!
Vážně?
- Hotovo, náčelníku. - Mnohokrát díky.
- Takže už můžeme jít. - Jo, pojďme.
Sorrento je tak krásné.
Promiňte, jste opravdu pan Antonio Carotenuto?
Jsem. Ke tvým službám.
- Děkuju. Zdravím, pane. - Roztomilé!
Proč chtěl vědět, jestli jsem to opravdu já?
- Někdo ho sem poslal. - Kdo?
- Paní Sofia, ta koketa. - Kdo to je? A proč?
- Chce dál bydlet u tebe doma. - Ta nájemnice?
- Ta, o které jsi mi psal. - Přesně.
Moje tvrdohlavá nájemnice.
Ne, já ten dům potřebuju, bude to muset přijmout.
- Čekáme na vaše rozkazy, pane. - Cicillo, jedeme.
Jdeme, Cicillo.
Čerstvé ryby! Máme ty nejčerstvější!
Nikdo nemá čerstvější!
Parmice! Živé parmice!
Máme parmice!
Jezte čerstvé ryby, žádné smradlavé!
Máme ty nejčerstvější ryby. Nikdo nemá čerstvější!
- Hej! - Hej!
Ani nevidíte ryby, ale už cítíte ten smrad!
U nás vám to navážíme štědře. Čerstvé ryby! Živé ryby!
Co živé? Balzamované! Co čerstvé? Přímo vzkříšené!
Carmelo, já tě taky vzkřísím a pak tě pošlu do nebe!
- Co chceš? - Nevšímej si jí, Sofio.
Nech mě!
Jo, přesně tak! Jen aby se naše Veselá vdova do něčeho náhodou nezapletla.
Hej! Carmelo.
Já jsem možná vdova s mrtvým manželem, ale ty jsi vdova se živým.
- Přesně tak! - Styď se! Ty hnusná couro!
To mluvíš se mnou? Jak se opovažuješ? Ty máš ale drzost!
- Co si to dovoluješ? - Necháš už toho? Uklidni se!
- Chováš se jako blázen! Nech toho! - Jen račte, máme čerstvé ryby!
Nikdo nemá čerstvější.
- Ublížili ti? - To nic.
- Příště se do toho nepleť. - Zabiju je.
- Sofio! - Co?
Sofio!
Co je?
- Už přijelo to velké zvíře. - Jo? Tumáš.
No tak, nechte toho. Pojď sem, Nicolino, promluvíme si.
- Nechci si promluvit. - Buď rozumný.
- Víš, jaké ženské jsou. - Proč se do toho musel plést?
Titino, je to na tobě.
Spolehni se. Čerstvé, živé ryby!
Parmice, živé parmice!
- Tamhle je. - Kdo?
Paní Sofia, ta koketa. Tvoje drahá nájemnice.
Opatrně, ta by oklamala i samotného Pána.
Zastavte.
Má úcta, otče Matteo.
- Pane Antonio, promiňte, že vás otravuju… - Probereme to zítra.
Kdykoliv.
Dejte si čerstvou rybu, chytila jsem ji na oslavu vašeho příjezdu.
- Děkuju, ale to nemůžu přijmout. - Vy byste mě takhle urazil?
- Promluvíme si zítra, milá dámo. - Co že to?
Nechtěl jsem vás urazit.
Přijdu za vámi se srdcem na dlani a vy takhle?
To stačí, paní Sofio. My věci neřešíme tlacháním.
Tlacháním? Jen jsem přišla pozdravit pana Antonia.
Jste tak milý.
Pokud si vážně myslíte, že je můj bratr milý…
Určitě je. Navzdory tomu chladnému přijetí.
Tak odejděte z toho bytu, který zabíráte.
Bratr mi musel najít dočasné ubytování.
- Uklidni se. - Máte pravdu, ale jsem jen chudá vdova.
- Vdova? - Ano.
Nezačínejte s tím.
Jste sice vdova, ale stěží chudá.
V Sorrentu je navíc plno domů. Dal jsem vám spoustu možností.
Potřebuju dům u moře, pane Antonio.
- Já taky. - Slyšíte to?
Zažalovali jsme vás a vy jste prohrála. Odejděte, nebo vás vystěhujeme.
Já vím! Vím, že máte srdce z kamene!
Ale váš bratr nebude mít odvahu mě vykopnout na ulici.
Pane Antonio, nemám nikoho, kdo by se o mě postaral.
Pracuju od rána do večera.
Jen se na vás podívám a vidím, že… Jak bych to řekla?
Že jste neschopný…
ublížit ubohé vdově.
Nejste gentleman. Jste světec.
Myslíte si, že nás oklamete?
Můj bratr je unavený. Nechte nás jet dál.
- Promluvíme si pak. - Jistě. K vašim službám.
Díky, na viděnou.
- Jeď, Cicillo. - Jeď.
Pane Antonio! Jsem tak zoufalá, že možná spáchám sebevraždu!
Čerstvé ryby! Živé ryby! Jen se podívejte na ty škeble!
Nemluvě o všech těch vitaminech!
Mořské ovoce! Ovoce lásky!
Ovoce srdce, ovoce lásky.
Ovoce srdce je plodem klamu.
- Co děláš večer? - Co se mi zlíbí.
A mně se líbí, co se líbí tobě. Perfektní.
- Čerstvé ryby! Živé ryby! - Sofio.
- Parmice! - Sofio.
- Živé parmice! - Sofio!
Co?
Co takhle se večer projít do Lázní královny Johany?
- Pamatuješ? Tam jsem ti vyznal lásku. - Nech mě pracovat, hochu.
Jen pracuj.
Mám tě moc rád, ale tobě na mě nezáleží.
Nezáleží a nic na tom nehodlám měnit.
- To nemáš nic na práci? - Sofio.
Řekni, že mě miluješ.
Dneska se ničeho nedočkáš.
Zítra, kdo ví?
Nechci moc. Jen pusu.
Nebo úsměv.
Jako bych tě nelíbala a neusmívala se na tebe.
- Jo, ale jen někdy a pořád mi poroučíš. - Protože to tu vedu.
Mně nikdo neporoučí, ale můžeš doufat.
Tak jo, zapálím svíčku a budu doufat.
- Neudři se, Sofie. - Měj se.
Parmice! Živé parmice!
A jsme tu.
Je to jako sen. Konečně jsem doma!
Hned se cítím mladší.
Snad ne moc, abys zase nevyváděl.
Tonino.
Můžeš na chvilku?
Tonino, nastraž uši a poslouchej.
Budete tu jako hosté velmi vlivné osoby.
- To už jsi říkal. - Opakování, matka moudrosti.
Cicillo, řekni dámě, že už jdeme.
- Dobře. - Takže…
Tato velmi vlivná dáma žije sama.
Sama.
Má příkladné chování.
- Udělá to pro mě jako laskavost. - Očividně.
- A protože je s tebou ona. - Díky.
Nic tím nezíská.
Dělá to z vděku, který ke mně cítí, protože jsem jí pomohl
překonat vážnou sentimentální krizi.
Sentimentální krizi?
Víc to nebudeme rozebírat. Prostě se chovej jako gentleman.
- To já jsem. - To je.
Tonino, nechci plané sliby.
- Co chceš? - Mám tu kytaru.
- Opatrně. - Tonino.
Musíš slíbit, že se v Sorrentu budeš chovat,
jak se sluší na muže tvého věku.
Nevšímej si ho.
Jak se sluší na někoho v takové funkci.
- Na bratra faráře. - Má pravdu.
- Jednáš se mnou jako s dítětem! - Protože tě znám.
No tak, změnil jsem se. Život už pro mě nemá žádné kouzlo.
Jen tak nějak přežívám. Jsem bez iluzí, lhostejný ke všemu.
Lže.
Jednoho dne možná učiním náhlé rozhodnutí
a stanu se poustevníkem.
- No to určitě. - Ty a poustevník?
To já budu dřív abatyše.
O něčem takovém bys žertovat neměla.
- Otče Matteo. Slečna vás očekává. - Děkuju. Jdeme.
Kolik?
Tak 500.
Tudy.
Vůbec z něho nespouštěj oči.
Nebojte, je to moje povinnost.
A dávej mi vědět.
- Budu denně chodit na mši. - Dobře.
Slunce moje, záříš mi do… tváře.
Račte dál.
To bych si nedovolila. Vy první.
- Dobré ráno. - Madam.
- To je Caramella. A můj bratr. - Sir Antonio Carotenuto.
- Slečna Violante Ruotolová. - Ruotolová? Jste z Neapole?
Ne, moje matka je Švýcarka. Z Neapole je bohužel můj otec.
Návleky, prosím.
- Návleky, Caramello. - Prosím.
Pane na nebi.
Pojďte dál.
- Prosím. - Bože.
Moc mě to mrzí. Promiňte.
Pojďte dál.
- Tohle je obývák. - Living room!
Čistý jako zrcadlo. Jde vidět, že je paní…
- Slečna. - Promiňte. Jde vidět, že je pravá dáma.
- A dokonalá křesťanka. - To jde vidět taky.
- Tam je pokoj pro paní. - Slečnu.
Promiňte.
- Tam je pokoj pána. - Pojď.
Pojď.
Nádhera! To je ale krásný pokoj.
Slečna Violante dokonce přidala modlitební stolek.
- Takže doufám, že… - Znám své povinnosti věřícího.
Děkuji, slečno Violante.
Tento pokoj skvěle utěší nejen moje tělo…
ale i duši.
Už mám těch návleků plné zuby!
- Moc vám děkuji. - Nemáte vůbec zač.
- Šatní skříň? - Ne, dveře. Zamčené.
- Vedou do mé ložnice. - Aha, promiňte.
Tonino, pojď se podívat.
- Smím? - Samozřejmě.
- Čerstvý vzduch. Podívej na ten výhled. - Moře!
Přišel jsem do Sorrenta za mořem.
- A viděl jste ty pomerančovníky? - Jsou hezké, ale to moře!
- Neviděl jsem ho roky. - Tonino.
Trpělivost. Brzy se vrátíš domů.
- Můj domov. - Musíme ho ale nechat vyčistit.
Kdo ví, v jakém stavu ho ta Kirké nechala.
Promiňte.
Ach, Sorrento, Sorrento. Sorrento moje milované.
- Je vážně Kirké? - Je to tak.
- Drž se od ní dál. - Samozřejmě.
- Já to vyřeším. - Samozřejmě. Nechávám to plně na tobě.
To je ale změna! Vypadáš jako bys přišla ze zámku.
Tohle mám na sobě naposledy. Ven takhle nepůjdu.
Vždyť vypadáš skvěle! Jen se podívej, jak ti to sluší.
Ale slečna Violante… taková elegance. Je milá, úplná světice.
- Úplná jeptiška. - Vidím, že se ti ta pánbíčkářka zalíbila.
Neurážej ji. Je to šlechtična. Bohatá dědička a skutečná dáma.
- Ani tak tu nezůstanu. - Co ty víš o ženách?
Trochu ano.
- Jen se na ni podívej. - Jistě, je tajemná a smyslná.
- Čeká na tebe. - Na mě?
Nalije ti trochu vermutu. Běž, já se postarám o prádlo.
- Smím? - Prosím.
- Dáte si aperitiv? - Na dobrou noc.
- To se říká na odchodu. - Takže je to na uvítanou? Děkuji.
- Trochu hořkého likéru? - Ano, děkuji.
Sladkost si nechávám na jiné věci.
- Slečno Francesco, přidáte se k nám? - Francesca? Madam.
- Už 40 let mi říkají Caramella. - Dobrá, budu vám tak říkat taky.
- Vidíš? - Co?
Je to světice, kterou ti seslalo nebe. Dala mi skříňku na tvoji uniformu.
To je od vás neuvěřitelně laskavé.
Proč se ale předvádět, Caramello?
- Dovol mi to. - No tak dobře.
Chci ale zapomenout na minulost a pokračovat, jako by mi bylo 20.
Slovy básníka…
Milujte, znavenci. Budoucnost je svatá, život nádherný a vaše láska sladká.
Večeře bude za 15 minut, omluvte mě.
Co je s ní?
To na ni nebude fungovat.
Myslíš, že bych marnil čas s tou panbíčkářkou?
- To hraje ona? - Jo.
Má v ložnici takhle velké piano.
Je dobrá.
Tohle není žádná tvoje porodní bába.
I kdyby byla vévodkyně, není to můj typ.
Plané řeči.
Občas mě pěkně štveš, Caramello.
Titino.
Titino!
Titi!
- Volala jsi mě? - To nebylo na tebe.
- Omluvte mě, Vaše Veličenstvo. - Titino!
Už jdu!
Maluješ dneska?
Včera jsem vykládal dřevo. Dneska maluju.
U krejčího. A zítra uvidíme, co si pro mě Bůh přichystá.
- To je život povaleče. - Podal jsi přihlášku na tu zkoušku?
Jo, ale o ta dvě místa u policie se snaží 200 povalečů.
A minimálně 50 z nich má kontakty.
- Nech to na Bohu. - On to zařídí.
- Kam jdeš? - Do města.
- Za někým? - Už je z tebe detektiv?
Vrať se k malování.
Omlouvám se, Vaše Veličenstvo.
- Titino, odcházím. - Jen běž.
Pamatuješ si všechny ceny?
Víš, jak se váží?
Jasně, ke každému kilu přidám 200 gramů.
Dobře. Zkus se dostat na 300.
- Zdravím, pane Salvatore. - Madam.
Ty její oči!
- Měl bych se naučit pracovat. - To bys měl.
Vy jste tak nádherná.
- Krasavice. - Sklapni.
- Úplně hedvábné! - Dobré ráno.
Paní Sofio, tudy nemůžete.
- Zaplatila jste mýtné? - Vy jste ale vtipná!
Však ty taky.
- Přichází královna! - Ty jsi cukrouš!
- Zazpívám ti písničku. - Ta má krásnou kůži.
- Ten má kliku. - Kdo?
- Nicolino. - Nemá šanci.
Tak jo. Dále.
Promiňte. Myslel jsem, že je to Caramella. Moc se omlouvám.
- Čeká na vás nějaká žena. - Na mě?
Ano, chce vás vidět.
Pokud tu ale chcete zůstat, nezvěte do mého domu takové ženy.
Cože? Já se s nikým nevídám.
- Chce vás vidět! - Ale já nechci vidět ji! Co je zač?
- Ta takzvaná koketa. - A to je kdo?
Ta rybářka.
Řekněte jí, že by měla jít za mým bratrem.
To jsem udělala.
- Řekla, že nikam nepůjde. - Vyhodím ji.
- Co tu chcete? - Pane Antonio. Promiňte mi tu drzost.
Včera jste odmítl, ale dneska to pro mě udělejte.
Děkuju, ale to nemůžu přijmout.
Můžete ji ogrilovat. Tahle chutná skvěle s majonézou.
A tyhle by se měly usmažit. Ale co je tohle?
Děkuju, milá dámo, ale to nemůžu přijmout.
- To je, jako byste mi dal facku. - To bych neudělal ani květinou.
Pane Antonio, přišla jsem, protože jste tak milý. Nechci se vnucovat.
Pokud chcete, sbalím si věci a půjdu.
Neshodla jsem se s vaším bratrem, ale co vám mám říkat?
Vy jste skutečný gentleman, nejmilejší muž v Sorrentu.
- To mi lichotíte. - Říkám pravdu.
Když jsem vás včera potkala, cítila jsem určitou… přitažlivost.
Přitažlivost.
Posaďte se.
- Nechci vás obtěžovat. - To vůbec neříkejte.
- Takže jste vdova? - Vy jste si nevšiml?
Čerstvě?
Jak jen to jde. A bezdětná.
- Žijete sama? - Sama samotinká.
Pane Antonio, měl byste se stavit u mě doma, vlastně u sebe doma.
- Bude mi potěšením. - Uvidíte, jak je tam poklizeno.
Minulé Velikonoce jsem nechala vymalovat, úplně to tam svítí.
- No tak, přijďte na návštěvu. - Ale samozřejmě!
Promiňte.
- Někdo zvoní. - Jen běž.
- To je vaše manželka? - Cože? Ne!
Hospodyně. Jsem starý mládenec.
- Nepovídejte! - Překvapuje vás to?
Samozřejmě. Jste přece okouzlující zábavný gentleman.
A přesto jsem starý mládenec.
Snad proto, že jsem ještě nenašel pravou lásku.
- Jak je to možné? - Stále ji hledám.
Takovou, která vás úplně naplní.
Takovou, co z nás dělá hrdiny, básníky, světce a námořníky.
Hej, námořníku.
Tady máš uniformu.
Jste okouzlující, pane Antonio.
Jste moc laskavá.
Náčelníku.
Je čas jít na radnici.
No jo! Vždyť jdu.
- Už váš nebudu zdržovat. - Zdržovat? Hloupost.
- Takže přijdete na návštěvu? - Co třeba za hodinu?
Kdykoliv. Tak zatím.
- Zahoďte to! - Proč? Jsou tak čerstvé, že ještě mluví.
Páchnou!
Vzduch. Potřebuju vzduch!
- Vzduch. - Odpusťte mi to.
- Vy! - Děje se něco?
Bavíte se s ní o hrdinech, lásce a světcích!
- Nevěděl jsem, že posloucháte. - Já cizí hovory neposlouchám!
Byli jste tak hlasití, že to nešlo přeslechnout!
- Možná. - Moc mluvíte.
- Říkám to s úctou… - To pochybuju.
Prosím vás! S úctou k otci Matteovi.
Bojí se o vás. Proto to říkám.
Poslužte si.
Takže je to jasné? Buďte trpěliví. Býval karabiniér, bude to hnidopich.
- Už jde. - Vážně? Tak jo, seřaďte se.
Pane starosto, je tu.
A hlavně proboha nezapomeňte na hygienu!
Pozor!
Turismus by měl mezi prvními.
- Sir Antonio Carotenuto. - Je mi potěšením. Vítejte.
Dobře.
- Nějaké novinky? - Jaké novinky?
- Dnešní novinky. - Ještě jsem nečetl noviny.
Mluvím o policii. Přestupky, nemocenské, hlášení…
- Aha. - No, rozchod.
- Musí se tu hodně změnit. - Určitě to zvládnete. Tady je rada.
Hygiena.
Doprava.
Zásobování.
Mateřství a opuštěné děti.
Vzdělání.
Volný čas.
Pohřební služby.
Sanitace.
Turismus.
Záhony a zahrady.
Pane.
Pane!
Pane, jménem rady, která vám svěřila
městskou policii, vás zdravím.
Máme důvěru ve vaše schopnosti a smysl pro povinnost.
Ještě jednou bych vás tu rád srdečně přivítal.
- Bravo! To bylo skvělé. - Děkuji.
Pane starosto, drazí radové.
Jsem vám moc vděčný za vaše sebevědomé přivítání.
A také vám musím poděkovat za podporu návrhu,
který jsem vám poslal v dopise ze svého posledního horského bydliště,
o zkoušce na dva další důstojníky,
kteří se přidají k této metropolitní policii,
kterou budu mít tu čest vést.
A že jste souhlasili, že sboru zakoupíte
zvláštní uniformy ke zvláštním příležitostem.
Dobře.
Dám svému Sorrentu, co jsem přes 30 let dával armádě,
kde jsem tak loajálně sloužil
Jeho Výsosti, ducemu a prezidentovi.
- Bravo! - Bravo, skvěle řečeno!
- Pokusím se… - Co říká?
- Pokusí se. - Pokusím se!
Pokusím se do svého metropolitního sboru
vnést pocit maximální zodpovědnosti a ráznosti…
spolu s vojenskou disciplínou!
Úžasné.
S těmito pocity
pozvedám své srdce a provolávám slávu starostovi Sorrenta!
Bravo! Neuvěřitelné! Musím vás pochválit. Přijměte moji nejupřímnější chválu.
Sofio!
Hej! Paní Sofio!
- Co chceš? - Proč nejsi v obchodě? Necítíš se dobře?
- Cítím se, jak se mi zlíbí. - Bereš si volno?
Dělám, co chci. Neobtěžuj mě!
Užijte si jahodovou dřeň! Pojďte si pochutnat!
Pane Antonio Carotenuto! Pamatujete si mě?
Jsem Filomena, kadeřnice.
Znala jsem vaši matku.
- No jistě! Vás si pamatuju. - Bože, vy jste ale fešák.
Jste moc laskavá.
Pokud dovolíte, jdu se podívat na svůj byt.
Jen běžte, paní Sofia na vás čeká.
- Jde za Sofií? - Přesně tak.
Proč?
Kdo ví?
- Sofia se s policií vidí často. - Viděli jste to?
Naše vdova zase začala přijímat hosty.
Vykročit pravou nohou… však to znáš.
Nic takového nedělá!
Co ti na tom záleží? Hlavní je, že to nevadí tobě, ne?
Smím vstoupit?
Kdo je to?
Přítel.
Už jdu.
No to mě podrž.
Náčelníku. Jaká to čest.
- Vypadáte jako král Neapole. - Je to jen obyčejná uniforma.
Udělejte si pohodlí.
- Konečně chez moi. - Co že to?
Promiňte, to bylo francouzsky. Myslel jsem tím „konečně doma“.
Tolik vzpomínek.
Vzpomínám si na svou matku, jak seděla na balkóně a čekala na otce.
A tam… jsem uviděl světlo.
- Můžu? - Poslužte si, je to váš dům.
Můj drahý zesnulý strýc Nicola.
- Prosím. - Prosím, až po vás.
Odpusťte mi ten nepořádek, nemám femme de chambre.
- Français! - Oui.
Říkám, že mluvím francouzsky, protože jsem pracovala v Excelsioru.
Rozuměl jsem, ale mám raději neapolštinu.
Máte pravdu.
- Pěkná vůně. Orientální noci? - Ne, levandule.
Narodil jsem se tam, kde vy teď spíte.
To je úžasné!
To je váš zesnulý manžel?
Ano.
Můj ubohý Pasqualino.
Život… a smrt. Věčný koloběh.
Tady jde vidět líp.
Ano. Je tu přirozenější.
Živější.
Jak to, že zemřel tak mladý a v plné síle?
Osud.
Běda!
Dáte si sklenici Rosolia?
V tuhle hodinu? Nemůžu ale odmítnout.
- Já to věděla. - Pro vás člověk udělá cokoliv.
- Pojďte. - Proč jste se znovu nevdala?
Proč? Truchlení mi skončí za pár dní.
A… pak?
Potom…
se uvidí.
- Na zdraví. - Na zdraví.
- Ať se daří. - Děkuju.
Doufám, že se stanete generálem městské policie
a dostanete dům velký jako královský palác.
- Děkuju. - Není zač.
- Posaďte se, prosím. Je to váš dům. - Raději chodím.
Díky té atmosféře domova…
Můj domov. Můj sladký domov.
Pane Antonio, já vás chápu.
- Vžijte se ale do mé situace. - Vlastně jsem se snažil najít řešení.
Spolubydlení. Ve velkých městech to dělá mnoho nájemníků a domácích.
- Víte… žijí spolu. - Pane Antonio.
Byla bych moc šťastná, kdybychom mohli… žít spolu.
Jste totiž moc milý. Tohle ale není město.
Já jsem vdova a vy starý mládenec. Pomyslete na ty drby.
Ani ne za den by mě měli za vydržovanou ženu.
- Vašich obav si vážím. - To je od vás milé.
- Pomyslete ale na moji situaci. - Pane Antonio!
Dělejte si se mnou, co chcete, ale nevyhazujte mě!
Vyhodit vás? Ani náhodou.
Usmějte se na mě. Jste tak krásná, když se usmíváte.
- Takže mě tu ještě chvíli necháte? - Proč ne?
Záleží to ale na mnoha faktorech, tak mi dovolte se nad tím zamyslet
a uvidíme.
- Jsem vám k dispozici. - Budu se za vás modlit.
- Promiňte, jestli vás zneužívám. - Jen mě zneužívejte.
- Je tu jeden mladík… - Máte nápadníka?
Ne, nechápejte mě špatně. Je nezaměstnaný. Vzdálený příbuzný.
Syn švagrové bratrance sestry mého otce.
- Půjde na zkoušku k městskému sboru. - K metropolitnímu sboru.
- Ne, městskému. - Teď je to metropolitní.
Dobře. Na ta dvě místa je ale 200 kandidátů.
Ta nezaměstnanost je hrůza.
Všichni kromě mého vzdáleného příbuzného mají kontakty.
Aha. Jak se jmenuje?
Nicolino.
Nicola Pascazio.
- Pascazio? Nicola? - Ano.
Udělám, co bude v mých silách.
Vy jste úplný světec!
Paní Sofio!
- Jste neodolatelná! - Mám otevřené okno.
- Máte pravdu. Promluvíme si později. - S radostí.
- Dáte si ještě? - Ano.
- Chceš škeble? - Náčelníku.
To je ten mladík, o kterém jsem mluvila.
- Takže ty jsi… - Ano.
Já jsem co?
Řekla jsem panu Antoniovi, že ses přihlásil na zkoušku.
- Metropolní. - Politní.
Aha.
Ano, vyplnil jsem všechny papíry, ale spíš jako formalitu.
Nemám žádné kontakty.
Zapomeň na kontakty. Starej se jen o zkoušku.
- Ale… - Povedu ji já.
- Díky Bohu. - Poroučím se.
Ohledně prodloužení nájmu promluvím s bratrem. Je spolumajitel.
- Propána! - To neříkejte. Nechte to na mně.
Ještě jednou děkuji za vaši laskavost a pohostinnost.
Sbohem, mladíku.
- Tak chceš ty mušle? - Jo, ale teď běž domů.
Začni se učit.
Zkouška je za dva dny.
Pan Antonio slíbil, že ti pomůže. Jestli ale propadneš…
Ten pan Antonio se mi nelíbí.
- Udělal ti snad něco? - Jenom se mi nelíbí.
- Mně jo a to stačí. - Tobě se líbí?
Líbí se mi jeho dům.
- Tak to ti schvaluju. - Hej! Co mi schvaluješ?
Nepotřebuju ničí souhlas, rozumíš?
Chápeme se, mladíku?
- Titino! Pojď si pro ty mušle. - Jo? Už jdu!
- Ani já nepotřebuju tvůj souhlas. - Tak to jsme si kvit.
A teď zmiz.
- Sofio. - Jo?
- Zapomeň na to. - Na co?
- Na ten polibek. - Tak proč jsi mě políbila?
- Protože jsem chtěla. - Já taky. A co přídavek?
- Tady máš přídavek. A teď běž. - Ještě jeden?
- Další? Tenhle koncert nikdy neskončí. - Ukaž mi ho celý.
- Jindy. - Kdy?
- Možná na Vánoce. Teď běž. - Sakra.
Mademoiselle.
Bonjour!
Nepoznáváte mě?
Měl jsem tu čest vás potkat na parníku.
Na lodi.
Ja!
- How do you do? - Dobře. A vy?
Dobře, děkuju. Ale… vy jste plukovník?
Comme ci, comme ça.
Plukovník…
kavalérie?
Comme ci, comme ça.
- A vy se máte dobře? - Ja.
Moje vila je tam. Vila pláž.
- Sama. - Sama?
Já… Kitty… sama.
Drink? Would you like a drink?
Drin drin?
Ale ne!
Vy, já, drink. Martini. V mojí vile, sami.
- Aha! Tenhle drin drin. My dva, sami. - Ja.
Pojďme. Pojďme, děti.
Tonino!
Désolé.
Drin drin zítra. Shání mě kněz.
Kněz?
Ne, děs.
Au revoir, uvidíme se zítra.
-À demain. -À demain.
Neuplynul ani den a už hledáš povyražení.
- Kdy už dospěješ? - Co jsem udělal?
Nic! Neděláš nic a jenom se dostáváš do malérů.
- A teď i s cizinkami? - Bylo to jen náhodné rencontre.
- Rencontre? - Neformální setkání. Jen pour parler.
Comme ci, comme ça.
Dost už s tou francouzštinou, nebo zapomenu latinu.
- Jen běž. - Tolik povyku pro trochu francouzštiny?
Ne, musím ti něco ukázat.
Běž dovnitř.
Slečno Violante. Má úcta. Ahoj, Caramello.
Náčelníku, tobě to ale sluší! No nemám pravdu?
Ano, sluší mu to.
Jste moc laskavá.
Nechcete mi dělat společnost? Zrovna se postím po mši.
Slečno Violante, dáte si kávu?
Víte, že nepiju kávu. Dala bych si ale sušenku.
Tonino, vy jste ctnost sama.
Má pravdu. Ctnost sama.
- Dáš si rohlík? - Ne, díky.
Tak a je to. Chtěl jsem ti ukázat tenhle dokument.
- Příkaz k vystěhování na dnešek. - Počkej.
- Už jsem to oznámil vykonavateli. - Neunáhli se.
Jak to myslíš?
- Vystěhování je ohavný čin. - Ohavný?
- Myslel jsem, že chceš žít u moře. - Chci, ale nemůžeme to uspěchat.
Za předpokladu, že mě u sebe slečna Violante nechá ještě o něco déle.
Jak dlouho jen chcete.
- Dobře, odložíme to. - Děkuju.
Děkuju. Jste neskutečně laskavá.
- Je to světice. - O tom jsem nikdy nepochyboval.
- Promiňte, už budu muset jít. Caramello. - Odcházíme?
- Vy ne, ještě jste nebyla u zpovědi. - Odcházíte sama?
- Jdi s ní, náčelníku. - Bylo by mi ctí.
- S radostí. - Zatím, Matteo. Měj se, Caramello.
Krásný pár.
Tak či onak, Tonino by se měl usadit.
Otče, za to se modlím už dlouho.
- Já vím. - Musí přijít k rozumu.
- Je to hrozný sukničkář. - Já vím.
- Je to v rodině. Jeho otec… - Jo, já vím.
A jeho dědeček… „Sorrentský býk“.
Takový klid a ticho.
Tenhle ráj je jako jiný svět.
Jiný, závratný a hříšný svět,
kde se dá duše posilnit poezií.
- A modlitbou. - Jistě, modlitbou.
A láskou.
Pravou láskou, která nic nežádá ani neočekává.
Láskou dvou spřízněných duší, které se setkají a řeknou si:
„Budu vás milovat, dokud jsem naživu, paní Sofio.“
Jaká Sofia? Já se jmenuju Violante!
Odpusťte. Nevím proč jsem…
Já ano. Tady máte tu svoji Sofiu.
- Právě včas na vaši schůzku. - Žádnou nemáme.
- Omluvte mě. - Proč odcházíte?
Protože jste výřečný ďábel!
- Hledala jsem vás. - Pročpak?
Slyšela jsem o tom vystěhování.
Řekl jsem Matteovi, ať to odloží, že jsme to vyřídili.
Děkuju, pane Antonio.
Takže? Kdy se…
- Tady s vámi nemůžu mluvit. - Jsem tu pro vás kdykoliv.
Promluvme si o tom v diskrétnějším prostředí.
Máte pravdu.
Nemůžu se stavit za soumraku
a dát si kávu ve vaší milé společnosti?
Bylo by mi ctí.
Celý dům si už ale vykládá o dnešním ránu.
Jak smutné.
Tak to uděláme takhle. Sejdeme se v pět v Lázních královny Johany.
Je to romantické místo daleko od zvídavých očí. Co vy na to?
Jestli to vyhovuje vám, tak i mně.
Paní Sofio, točí se mi z vás hlava.
- Pane Antonio! - Tak zatím.
- Na shledanou. - Má úcta.
Náčelníku!
Náčelníku, hledá vás starosta.
Já teď ale musím něco zařídit.
Řekni mu, že jsi mě nenašel, protože jsem jel do Vico Equense.
Ale s taktem.
Nechte to na mně. Ale proč ta bílá uniforma?
- Kitty! - Co je ti po tom?
Na shledanou.
- Plukovníku! - Bonjour.
Hledám Kitty.
Utekla. Je to moje fenka v říji.
Promiňte. Teď jsem ve službě. Velím.
Fenka hledá druha. L'amour, madame. L'amour!
- Je to láska. - Kitty!
Lásko, lásko, kam jsi zmizela?
Můžu si půjčit dalekohled?
- Hledáš Sofiu? - Přesně tak.
Tamhle je.
- Šla sama? - Úplně sama.
Proč?
Když jde žena sama, míří za láskou.
Paní Sofio!
Sofio!
- Mám vám pomoct, pane Antonio? - Ne, skočím odsud!
A pěkně sám!
To se teda lehko řekne.
Moment.
Jen moment. Už se ženu.
Sofio!
Nežeňte se zase tak rychle.
Pro ženu jako vy není nic dost rychle.
- No tak, uklidněte se. - Úplně jste mě rozohnila.
Zůstaneme tady. Je to tu romantické.
Tady se z lidí chtě nechtě stávají básníci. Lodě, moře, západ slunce.
A vy. Vy, sladká siréno.
„Sladká siréno z moře vystoupivší, přijmi moji lásku nehynoucí.
Sladká siréno, mořská pokušitelko, cítím k tobě lásku převelikou.“
- A to prodloužení, co jste slíbil? - Pro vás prodloužím cokoliv.
- Nekazte ale moji chvilku poezie. - Skončím na ulici!
- Stačí vám moje slovo a potřesení rukou. - Vaše slovo?
- Jak se říká, „důvěřuj, ale prověřuj“. - Důvěřujte mému srdci.
Zítra vám to dodám písemně, až to sepíšeme.
Zatím si užijme chvilku zapomnění.
Zapomnění. Posaďte se.
- Zapomnění, Sofio. - Co to znamená?
Zapomnění. Zapomenout na vše okolo, být jako ve snu.
„Sladká siréno z moře vystoupivší, přijmi moji lásku nehynoucí.“
Proč jste se nestal básníkem?
Osud. Nebo jsem možná nikdy neměl žádnou múzu.
Teď ale hledím na svůj osud.
Nejen hledíte, vy se i dotýkáte.
V dnešní době jezdí na výlety i kněží. Utečeme jim tamhle dolů.
- Nebo to dneska už ukončíme. - Počkejte. Ti otrapové brzo odjedou.
Vidíte, tady je krásně.
Starosta!
Starosta! Ale ne. Hledal mě.
Tohle je zlé.
- Měli bychom… - Měli bychom odejít. Ale co vy?
Když půjdu s vámi, uvidí mě.
Naléhavě mě hledal.
- Prostě běžte. - Ano, uvidíme se zítra.
- Přijďte radši za mnou. - Uvidíme se zítra. Quel dommage.
Děkuju.
Vidíte tu nádheru?
Sejdeme níž
a podíváme se na tento výjimečný přírodní amfiteátr.
Opatrně, klouže to.
Opatrně, jinak všichni skončíme ve vodě.
- Je to tu trochu rozeklané. - Vidím.
Pomalu.
A jsme tady.
Jak vidíte, Vaše Excelence, římský patricij Pollius Felix
postavil vilu přímo v této kotlině.
Její hlavní zdi ze síťovaného zdiva
stojí dodnes.
Říká se, že královna Johana…
Posaďte se, prosím.
Královna Johana měla pro toto místo slabost.
Dnes je tu z toho oblíbené útočiště milenců.
- Máte sirky? - Tady máte.
- Děkuju. - Proboha.
Tyto nádherné vody…
jsou ale bohužel znečišťovány lodním odpadem
a městskou kanalizací.
Pomalu, pomůžu ti.
- Všechno v pořádku? - V pohodě.
To jsi mě hlídal?
Kde jsi byla?
Co si to dovoluješ?
Přestaň! Kde jsi byla?
Kde se mi zlíbí. Nemusím nikomu nic vysvětlovat a už vůbec ne tobě.
Tohle si zkoušej na někoho jiného, na mě to neplatí.
Já vím. Neměl jsem se do tebe zamilovat.
Tak si najdi někoho jiného.
Opatrně, Vaše Excelence. Tady se šplhá špatně.
- Ano, dobře. - Auf Wiedersehen!
Auf Wiedersehen.
Kitty!
Hodný pejsek.
Vezmu vás k sobě.
Ubohá fenečka.
Kitty!
Slečno? Mademoiselle! Zachránil jsem ji. Sauvé.
- Děkuju! Našel jste ji v moři? - Ano.
V moři, málem se utopila.
Ano, ubožátko…
Děkuju, jste úžasný přítel.
Jste ale mokrý! Drink?
- Drin drin? Moc rád. - Tonino!
Tohle je vážně děs.
Běžte, rychle.
À demain.
A děkuju za Kitty.
Co jsi zase prováděl?
- Záchranu. - Ne!
- To udělám já, takhle to dál nejde. - Je to tak, jsi jako můj stín.
- Jak můžeš vědět o všem? - Bůh mi našeptává!
Nebyl jsi doma. Proč? Protože jsi šel za ní! Jen se na sebe podívej!
Tonino, kdy se začneš chovat jako dospělý?
Třicet let jsem musel vydržet v armádě!
Takže si teď musíš odpočinout. Stárneš.
Že stárnu? Já? Cítím se jako silný mladík!
Běž spát, ano?
To je moje věc, jestli půjdu, nebo ne!
„Zatracence bohové nejprve připraví o rozum.“
- Víš, co to znamená? - Ne.
- A nechci to vědět. - Měl bys!
Znamená to, že Pán zbavuje rozumu ty,
kteří podle něj dojdou zatracení stejně jako ty.
- Tak ať je po Jeho. Dobrou noc. - To doufám! Dobrou noc.
Pohleďte na moře v Sorrentu.
Jaké poklady leží na dně?
Ani ti, co spatřili celý svět,
nikdy neviděli takové moře.
Pohleďte na tu zahradu
a hle, ta vůně pomerančů.
Taková jemná vůně
míří přímo do srdce.
A ty se loučíš: „Odcházím, sbohem!“
Odcházíš z mého srdce,
z této země,
ze země lásky.
To odsud dokážeš odejít?
Neopouštěj mě
a nenaplňuj moje srdce žalem.
Vrať se do Sorrenta
a nech mě dál žít.
- Konečně! - Jak se máte?
- Pojďte dál, doktore. - Děkuji.
- Návleky! - Dobré ráno, madam.
- Otče Matteo! - Já sám.
- Co je to? - Návleky, doktore.
- Tudy. Pojďte dál. - Co to ten mladík vyváděl?
Nevím, otče Matteo. Je vážně nemocný.
- Já to věděla! - Je vážně nemocný.
- Klid. Ticho. - Co se mu stalo?
- Pojďte dál! - Poslouchejte…
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Přišel doktor.
Tonino, co se děje? Jak se cítíš?
Dobré ráno.
- Dobré ráno. - Potkali jsme se na radnici. Jsem radní.
- Radní pro hygienu, že? - Podíváme se, co s vámi je.
Nic. Dámy to přehánějí.
Před spaním mě bolely ledviny.
Nech toho, Matteo.
Po probuzení jsem udělal tu chybu, že jsem jim o tom bodání řekl.
- Žádná horečka. - Díky Bohu!
- Pořád mě to trochu bolí. - Podíváme se.
- Tonino. - Vidíte?
Co s ním může být, madam?
- Přišel úplně promočený. - Plaval v oblečení?
Vyváděl něco u moře.
Nic vážného.
- Má jen housera z prochlazení. - Měj se!
- Do lékárny. Nesmí vstát. - Je tvrdohlavý.
- Přesně tak. - Ale je zdravý jako řípa.
To mu ale neříkejte, aby nebyl ještě čilejší. Moc vám děkuji, doktore.
- To nestojí za řeč. - Moji milí,
musíme spolupracovat, abychom ho zachránili.
- Vynasnažíme se. - Jste světice.
- Já zajdu do lékárny, slečno. - Rychle, Caramello!
Držte ho v posteli.
- Zatracené návleky! - Pojďte, doktore.
Na shledanou.
Dále.
- Kde je? Kde? - Tady.
Neotáčejte se, ještě vteřinku. Tak, můžete.
- Blázníte? Vraťte se do postele. - To nejde, pospíchám.
- Kam? - Na zkoušku metropolitní policie.
- Tak tam nechoďte. - A pak v 10…
A pak co?
- Důležitá schůzka. - Odložte ji.
Je moc důležitá, ale děkuji za vaši péči.
- Péče o nemocné je milosrdný čin. - Jste laskavá.
- Jsem tu jako Sestra charity. - Hrdinské jeptišky s bílými křídly!
- Jen to píchlo. - Zapomeňte na bílá křídla.
- A dovolte mi něco pro vás udělat. - Cože?
- Masáž. - Masáž? Vašimi ručkami?
- Ušetřete mě těch nesmyslů a položte se. - Hned.
- Bolí to? - Ne.
- Tak co je? - Lechtáte mě, ale to nevadí.
- Bolí to? - Ano! Jako čert.
- Zkusíme požehnaný olej. - Jen žehnejte.
- Bolí to? - Ne.
- Máte kouzelné ruce. - Co tím chcete říct?
- Trpěl jste někdy na housera? - Chytil jsem ho ve službě.
Bůh ví, čím jsem si prošel, abych se stal maršálem.
Kázeň, servis, teplo, zima, déšť, sledovačky, postřelení.
- Včerejší sledovačka byla pod vodou? - Ano. Spadl jsem při hlídce na útesu.
- Při dozoru nad rybářkami. - Vidím, že jsem pod zvláštním dohledem.
Jaký dohled? Viděla vás s ní půlka města.
Rybářka nebo vévodkyně, mně na postavení nesejde.
- Jsem demokrat, co hledá pravé city. - No jistě. Pravé city…
Křivdíte mi, slečno Violante, ale jednou na mě změníte názor.
Starého psa…
Tenhle pes je ctnost sama!
SORRENTO VEŘEJNÁ ZKOUŠKA
- Francesco Maddalena. - Tak co?
- Nevidím to dobře. - Nicolino?
- Uvnitř s náčelníkem. - Nadržuje mu.
- Proč? - Kvůli paní Sofie.
- Co ta s tím má společného? - Ty to nevíš?
Náčelník má pro ní slabost. Viděli je v Lázních královny Johany.
- Aha! A co na to Nicolino? - Je to paroháč.
Gennaro La Monica.
- Probereme dopravní značky. Tohle je? - La Monica.
- Průjezd zakázán. - Komu?
Jak to mám vědět?
A co tohle?
Trumpeta?
Pobavíme se o morálním chování.
Kdybys hlídal pláž a najednou potkal ženu v bikinách…
Co jsou bikini?
Dvoudílné… Co bys dělal?
No co? Podíval bych se na ni.
Jak podíval? Pokutoval.
Pokutoval co?
- Přestupek. - Koho?
- Tu dámu v bikinách. - Ježiši, proč?
Protože musí splňovat určité předpisy.
- Takže potřebuju pravítko? - Plácáš nesmysly.
- Tak bych odešel. - Nepřidávej k tomu neukázněnost!
Opakuj po mně. Pokutuju.
- Pokutuju. - Tu dámu.
- V bikinách.
- Za.
- Přestupek.
- Ano!
- Bravo! - Bravo.
- Hned, náčelníků. - To jsem já.
- Orazítkovaný papír. - Výborně.
- Pero a inkoust. - Pak skoč do obchodu.
- Sofio. - Co?
Pokud pan Antonio to prodloužení nepodepíše, skončil jsem s tebou.
Jen se neboj, podepíše.
Už jde.
Sofio! Prošel jsem zkouškou.
Výborně, to mě moc těší.
- Uvidíme se ale až večer v baru. - Jdeme.
- Běž s ním. - Sofio.
- Už nejsem povaleč. - Jo.
Náčelník říkal, že budu mít kariéru, plat a postavení.
- Já vím, promluvíme si pak. - Můžu dál?
- Náčelníku! - Náčelníku.
Prosím, pojďte dál.
Děkuju za báječné zprávy, uvidíme se pak.
Pojďte dál.
Nechal jsem ho projít. Bude z něj skvělý policista.
- Já vím. - Železná disciplína. Denní vzdělání!
Máte to v krvi.
Tady je orazítkovaný papír na to prodloužení a pero. Prosím.
Samozřejmě.
Posaďte se.
- Dáte si kávu? - Ano, děkuju.
Kéž byste mi viděla do duše.
- Jeden, nebo dva? - Dva.
Kéž byste viděla moje city.
Vidím dobře.
Ptal jsem se sám sebe, co hledám.
- Možná hledáte pero? Tady. - Ne, Sofio! Hledám lásku.
Ale nejen lásku. Hledám intimitu. Ženu, jako jste vy.
Už 30 let cestuju sám po světě.
To je to, po čem toužím. Rodina, děti. Sofio.
- Že to není jen sen? - Není.
Není to jen sen.
- Vážně? - Ano.
My nemáme žádné kontakty! Cicillo!
Ty nemáš milenku, co se zná s pohlavárem
a pobíhá s ním po lázních.
Přestaň už s tím obviňováním! Prošel jsem, protože jsem studoval!
Sofia ti dala lekce?
- Měla bych zakročit. - Ne, Sofio!
- Carmelo. - No?
Tobě dám taky lekci, přímo do obličeje.
Jen sem pojď, jestli si troufáš!
Půjdu, kdy se mi zachce.
No jasně! Hlavně, abychom nerušili tvoje štěbetání s panem Antoniem.
- Že já… - Dost.
Běžte dovnitř.
- Zaslouží si nakládačku. - To je pod vaši úroveň.
- Možná, ale oba nás urazila! - Neposlouchejte je!
Neposlouchám.
Každopádně podepíšete to prodloužení, nebo ne?
- Podepíšu jich tisíc, klidně i závěť. - Do toho.
- Co je moje, je i vaše. Zbožňuju vás. - Je mi ctí, podepište.
- Zbožňuju vás, paní Sofio. - Ano.
- Kdo je tam? - Pan Peppino.
- Jaký pan Peppino? - Soudní vykonavatel.
- Přijďte jindy. - Nemůžu.
- Teď se mi to ale nehodí. - Otevřete, nebo zavolám karabiniéry!
No tak, otevřete.
- Omlouvám se, ale musím vás vystěhovat. - Cože?
- Vystěhovat? - Ano, vás.
Tohle je rozsudek.
Buď to uděláte, nebo zavolám policii.
- Pane Antonio! Vy jste mě zradil! - Já? Zradit vás?
- To jste tak krutý? - Vy byste ji vyhodil?
- Dobrý Bože! - To jsem od vás nečekala.
- Jen tak vystěhovat? - Srdce z kamene!
- Jste tyran. - Tohle je hrůza!
- Jo. - Hrůza!
- Pane Peppino, nemůžete přimhouřit oko? - Ne. Má čas do západu slunce.
- Tak pokračujte. - Dobře.
Uvidíte, že slovo pana Antonia je slovo gentlemana! Teď odejděte!
Ven!
Tohle je příkaz k vystěhování.
A vy zmizte taky!
Ven! Představení skončilo. Zmizte.
Vypadněte!
Proč brečíš?
Náčelník je mužem svého slova. Pomohl mi projít.
On ti to podepíše.
- Proč brečíš? - Nech mě. Odejdi! Zmiz!
Otři si slzy z těch svých krásných očí.
Vždyť ho úplně ovládáš, včera jste byli v lázních.
A kam půjdete dneska?
To se mi odvděčíš takhle?
Mám ti snad postavit sochu?
Víš co? Jsi lhářka a zrádkyně!
Vypadni!
Veselá vdova!
Vypadni!
Ano. Víš, co jsi?
Jsi záludná mrcha!
Ven!
- Ježíši, Josefe a Marie. - Dobré ráno.
Smiluj se, pane. Ježíši, Josefe a svatá Anno.
Ježíši, Josefe, svatá Anno a svatý Jáchyme, Annin manželi.
Smiluj se, Pane.
Tonino, promysli si to. Pro jednou trochu přemýšlej!
To dělám vždycky. Myslíš, že jsem blázen?
Mysli na své postavení. Co by na to řekli lidi?
To je mi jedno. Mám Sofiu rád.
- A ona mě. Bude moje. - A je to tu.
Vezmu si ji.
Jsi idiot.
Pro mě za mě, ale vezmu si ji.
Pojď sem, posaď se.
A poslouchej.
Tonino, přemýšlej. Zapomeň na ni. Nevrhej se do propasti!
Matteo, mám ji rád. Milujeme se.
- Je o 30 let mladší než ty! - Srdce nestárnou!
Jen srdce jí stačit nebude.
Vím, co dělám a co zvládnu.
- Tonino, je to pokušitelka. Siréna! - Zvládl bych i tisíc sirén!
- Jsi pitomec. - Jsem, kdo jsem.
- Já vím. Je ale mou povinností… - Jakou povinností? Jsem svéprávný.
- Mentálně ne! - No dobře!
- Možná, ale není cesty zpět. - „Zatracence bohové
- nejprve připraví o rozum.“ - Mně zatracení nevadí.
- Naše krásná paní Sofia! Posaďte se. - Ne, díky.
Jste úchvatná.
- Dobré ráno, náčelníku! - Zdravím!
- Dobré ráno. - Všechno je vyřešeno.
- Děkuju. - Není zač.
Děkuju.
- Na slovíčko, pane Antonio. - Za chviličku.
- Pojďte dál. - Děkuju.
Prosím.
- Odpusťte mi, že jsem sem přišla. - Nevadí.
Zrušil jsem bratrovu plnou moc i příkaz k vystěhování.
- Jste šťastná? - Děkuju.
Říkám to od první chvíle, jste světec.
- Naše problémy tu ale nekončí. - Jak to?
Jsem chudá vdova. Pracuju celý den. Starám se o sebe a domů chodím vyčerpaná.
Já vím, jste skvělá žena.
Pane jo, vám to tak sluší!
Je to tak.
Hrozně vám to sekne!
- Škoda, že jsem vás neznala tehdy. - Ani nemluvte.
Řekla jsem něco špatně?
Jen mě to o to víc trápí. Ta práce pro mě byla všechno.
To jsem netušila.
Znamená váš soucit, že vám na mě záleží?
Pane Antonio, jsem nešťastnice.
Už teď mě pomlouvají.
O našem štěstí budou kolovat fámy.
Řekl jsem bratrovi, že se s vámi chci oficiálně zasnoubit.
- Co on na to? - Chce, abych si to rozmyslel. Jako vždy.
- Srdce si ale dělá, co chce. - Jste muž svého slova.
Zasnoubíte se s vdovou, abyste si ji vydržoval, nebo vzal?
Jsem připravený.
Sofio.
Vezmete si mě?
Čekám.
Čekám se zadrženým dechem, až vydechnete to sladké slůvko „ano“.
Paní Sofio Cocozzová.
Vezmete si tohoto muže, sira Antonia Carotenuta?
- Odpovím vám zítra. - Proč ne dnes?
- Zítra mi skončí truchlení. - Neoficiálně jsme ale zasnoubení.
Pokud vám to udělá radost…
Zajdeme to dneska oslavit?
- Budu na vás čekat. - Samozřejmě.
- Bude to zábava. - Dovolte.
Děkuju.
- Paní Sofio, má úcta. - Nicola Pascazio.
- Pane. - Za mnou.
Brzo ti nechám vzít míry na uniformu.
Není třeba.
To místo odmítnu.
Proč?
- To sám víte nejlépe. - Počkej. Moment.
- Takové chování nebudu tolerovat. - Budu se chovat, jak chci.
Na to nemáš právo.
Dlužíš mi vysvětlení!
- Vysvětlení není třeba. - Nic nechápu, nařizuju ti mluvit!
- Nic mi nenařizujete! - Zatknu tě za pohrdání!
Koho? Koho zatknete?
Jediný, kdo tu někým pohrdá, jste vy! Dvoříte se mojí milé!
Flirtujete s někým, kdo by mohl být vaší dcerou.
Ven! Vypadni!
- Co to děláš? - Nesahej na mě.
Pane Antonio. Možná jsem chudý a nezaměstnaný,
ale nestydím se za to, protože jsem čestný muž!
Madam, nebrečte. Akorát budete mít mokrý obličej.
Caramello, co mám dělat?
Promiňte, madam, ale jste hloupá.
- Říkej si, co chceš. - No tak.
Utřete si ty slzy a podívejte se na sebe do zrcadla.
No tak, svlékněte se.
Podívejte na ta ramena, a to jste doteď vypadala jako pytel.
Takové ruce a ta kulatá prsa!
Jste jako Raffaellova Venuše!
Kdyby vás takhle viděl náčelník, na místě by omdlel.
- Dost! - Přísahám!
Chcete se vrátit do města, nebo si zatančíme?
- Jestli je to na mně… - Po vás.
- Paní Sofio, posaďte se. - Dobrý večer.
Dobrý večer.
Zpívej, prosím.
Tuhle píseň neznám.
- Ne? - Hello! Eriko!
- Ráda tě vidím! - Já tebe taky, jak se máš?
Vypadáš dobře.
Jsi rybář?
- Ne. - Ne? Tak co děláš?
Nic. Odjíždím.
Odjíždíš? Daleko?
Ano. Daleko.
Náčelníku, zatančíme si mambo?
Co je to mambo?
Je to brazilský tanec.
Podívejte, pane starosto!
Promiňte!
- Úžasné, paní Sofio! - Díky.
- Jste skvělá tanečnice. - Ani on není marný.
Plukovníku! Drahý plukovníku. Jak se máte?
Nejsem plukovník.
Pojďte si přisednout.
Sedíme tady, promiňte.
Vaše dcera? Je nádherná!
Dost se vám podobá, že?
- Není to moje dcera. - Jsem s ním zasnoubená.
- Excuse me. - Rien.
Zatančíte si se mnou, pokud vám to snoubenka dovolí?
Samozřejmě. Jen běž, drahý.
- To je od vás moc milé. - Děkuju.
- Co si dáte? - Dvě zmrzliny.
- To bylo jen pro mě. - Už mám objednáno.
Obtěžuju tě?
- Ne, jen zůstaň. - Děkuju.
- Není zač. - Jak laskavé.
S radostí.
Alespoň se můžeme rozloučit.
- Nezačínej zase. - S čím? Je po všem.
Přišel jsem se rozloučit. Odjíždím.
Kam?
Do Venezuely.
Kdy odjíždíš?
- Zítra. Pojedu z Neapole. - Jen se na to podívej!
Tohle se ti stává každou chvíli.
- Sbohem a hodně štěstí. - Budu čekat svatební oznámení.
Excusez-moi.
Sofio!
- Sofio. Co se děje? - To nevidíte, že jsem si zašpinila šaty?
- Chcete se převléct? - Raději bych šla domů, jsem unavená.
Co tak najednou? Co se stalo?
Jsem unavená. A je mi smutno z té hudby.
Zítra to bude rok od Pasqualinovy smrti.
Nechť odpočívá v pokoji.
- Dobrou noc. - Odprovodím vás.
- Jen zůstaňte. - Jen vás odprovodím ke dveřím.
Jen si to tu užijte.
Jak bych mohl? Bez vás?
- Když je mi takhle, jsem raději sama. - Takhle?
Takhle… nervózně. Užijte si zbytek večera.
Generále!
Nejsem generál ani plukovník.
Neřešme to.
Co se stalo? Jste smutný?
Tak nějak. Potřebuju přemýšlet.
Aha. Takže vás obtěžuju.
Mademoiselle.
- Ja! Promiňte. - Samozřejmě.
Dobrou noc.
Náčelníku.
Je tady ten Nicola Pascazio.
- Mám ho poslat pryč? - Ano.
Rozkaz.
Náčelník tě nechce vidět, ztrácíš tu čas.
- Vážně? - Jo, jdi domů.
Nicolo Pascazio!
Pojď sem.
Jdu si pro ty dokumenty, co jsem podal s přihláškou, náčelníku.
Potřebuju je na pas.
- Odjíždíš? - Ano, pane. Do Venezuely.
Hned to bude.
- Tady. - Děkuju, náčelníku.
Počkej. Vážně chceš odjet?
Ano, náčelníku.
Víš, Pascazio…
Kdysi jsem udělal stejnou chybu.
Žárlil jsem, přihlásil se ke karabiniérům a odešel. To chceš?
Pane Antonio, musím odejít. Moc Sofiu miluju.
Ji?
Než jsem se objevil, ona…
Přísahám Bohu, pane Antonio.
- Ale no tak. - Něco mezi námi je už dlouho.
Jenom vám lže, aby získala ten dům a já dostal práci.
To já už dávno vím.
- Nic jsem si nenalhával. - Žárlil jsem a urazil ji.
- Naštvala se a… - Katastrofa.
- Paní Sofia ti ale odpustí. - Já ji znám.
Neodpustí. Včera s ní zkoušel mluvit Titino, dneska moje teta.
Je to k ničemu. Má ale pravdu. Vážně jsem ji urazil.
- Odpustí mi, jen když se zabiju. - Tak dobře.
Zoufalé chvíle si žádají zoufalé činy.
Sedni si. Dneska budeš slavit i ty.
- Vezmi si pero a papír… - Psaní mi moc nejde. Nevím…
- Tak já ti budu diktovat. - Dobře.
„Drahoušku…“
Ne. „Moje milovaná…“
Ne, to je moc doslovné.
„Moje Sofio.“
Škrtni to „moje“. „Sofie“, čárka. Moc dramatické.
„Nespravedlivě jsem tě…“
Ne!
„Nespravedlivě“, ne „nepravidelně“.
Pojďme si sednout.
- Proč jste mě sem přivedl? - Abyste se rozveselila.
- Dáte si dřeň, nebo zmrzlinu? - Zmrzlinu.
- Číšníku! - Ano, pane?
- Dvě kávové zmrzliny. - Dobře.
- Paní Sofio, má úcta. - Mějte se tu hezky, náčelníku.
Měj se, Nicolino. Šťastnou cestu.
A dávej na sebe pozor, ano? Piš.
- Rozloučili jste se? - Včera večer.
Ubohý mladík.
Utíkej.
„S hořkou lítostí za ztracenou lásku.
Tu nejkrásnější, o jaké jsem mohl snít a jakou už nikdy nenajdu.
Navždy tvůj milovaný Nicolino.“
Výborně.
Je tvrdohlavý, že? Tvrdohlavý mladík.
Škoda, že jede tak daleko. Až do Venezuely.
Tropické klima, jedovatí hadi.
Divoká zvěř.
A takhle velcí pavouci. Tropické klima, vlhkost.
Malárie.
Škoda ho.
Co vám udělal?
Mně? Nic.
Vždyť tam umře.
- Měla jste mu to rozmluvit. - Já? Proč?
Není to snad váš vzdálený příbuzný?
Vždyť jste mi ho tak vychvalovala.
Skoro jsem si myslel, že ho máte ráda. Málem jsem žárlil.
A teď odjíždí do tropů za malárií.
A amébami.
Ty jsou nemilosrdné.
I kdyby to přežil, dopadne to s ním špatně.
To on chce odjet!
Nicolino! Vrať se!
Vystup z té lodi, Nicolino!
Nechoď, Nicolino! Vrať se, Nicolino!
Vystup z té lodi, Nicolino! No tak!
Nicolino!
- Vystup, nejezdi! - Nicolino!
Nicolino!
- Nejezdi! - Nicolino!
Nicolino! Kde jsi?
Kde jsi?
Nicolino, vyskoč z té lodi. No tak!
Nicolino, vyskoč!
Tady ho máte.
- Na co tak hledíš? Co chceš? - Sofio!
Nesahej na mě. Nic neříkej! Už tě nikdy nechci vidět.
- Běž! Odjeď si! Zmiz mi z očí. - Sofio.
Co to děláš?
- Co mám dělat? - Běž za ní!
- To je k ničemu. - Dělej, co říkám, a běž.
Pospěš si.
No tak!
Pane Antonio, dlužím vám omluvu.
- Za co? - Myslel jsem, že jste budižkničemu a…
- Nejsem tak špatný, co? - Jo.
- Na viděnou. - Nashle.
Poprvé jsem tě viděl vykonat dobrý skutek.
Bravo! Mám z tebe radost.
- Matteo. - Ano?
Jaký je nejpřísnější řeholní řád?
- Proč se ptáš? - Ze zvědavosti.
No, máme kartuziány.
A ještě přísnější jsou trapisté.
Zdraví se slovy: „Pamatuj na smrt, bratře.“
- Frapisté. - Trapisté.
Každý den si kopají hroby.
Dobrou noc.
- No, svatou dobrou noc, Matteo. - Svatou noc.
Svatou noc.
Pamatuj na smrt, bratře.
Bratře, běž spát.
„Být, či nebýt, toť otázka.“
„A až budeš snít, zcela zapomenut, pod zemí najdeš klid…“
Nádhera.
Pěkná vůně!
Levandule?
Ne.
Orientální noci.
Znáte…
„Dívčinu modlitbu“?
Samozřejmě. Už od malička.
Nezahrajeme si ji?
Violante!
- Violante! - Antonio!
-Antonio! -Violante!
Tonino!
Dej mi už pokoj, Matteo!
KONEC
Překlad titulků: Petr Kabelka